"Kauniin naisen kuolema on maailman runollisin aihe." Edgar Allan Poe
BATES MOTEL VAPAITA HUONEITA
TOIMISTO
Olin 21 vuotta vanha. Työskentelin pin up-mallina.
Tein töitä valokuvaajan kanssa, joka sanoi, että Universal-
tai UI, kuten sen nimi oli silloin, tarvitsi mallia erääseen elokuvaan.
Soitin ja varasin ajan.
Menin käymään siellä ja puhuin herra Hitchcockin kanssa.
Minun piti riisua vaatteeni ja pukea taas päälleni-
ja sitten sain riisuutua uudestaan Janet Leigh'n edessä.
Sain pitää alushousut päällä. Vartalomme olivat hyvin samanlaiset-
joten sain työn ja tulisin meikkiin muutamaa päivää myöhemmin.
Punaiset valot vilkkuivat ja luki "Pääsy kielletty".
Ajattelin: "Herranjumala, He odottivat stripparia."
En ollut täysin alasti. Minulla oli pieni kangaspala suojanani.
Kun kuvasimme suihkussa, se irtosi.
Kysyin Hitchcockilta, eikö sitä voisi ottaa pois, mutta hän sanoi ei.
Hänellä oli aina puku, musta kravatti ja valkoinen paita.
Minut palkattiin kahdeksi päiväksi, mutta työhön meni seitsemän päivää.
Oli outoa, että kohtauksen kuvaamiseen meni niin kauan.
Se oli suunnilleen kolmasosa kaikesta, mitä Janet Leigh teki.
45 sekunnissa oli 78 palaa filmiä.
Oli ennenkuulumatonta, että niin lyhyeen kohtaukseen meni viikko.
Nykyään saa olla tyytyväinen, jos saa päivän.
Jos kohtauksen kuvaaminen kestää viikon, kyse on pakkomielteestä.
Hitchcock tallensi kohtauksen erilleen muusta elokuvasta-
mikä tarkoitti, että murha voitiin nyt nähdä hyväksyttävänä viihteenä.
Amerikkalaisissa elokuvissa oli väkivaltaa, mutta ei tällaista-
ei niin intiimiä tai laskelmoitua, ei niin armotonta.
Hän tiesi kyllä, mitä teki-
ja koko elokuva riippui tästä ratkaisevasta hetkestä.
Olisitte nähneet sen veren.
Kaikki oli... Liian kamalaa kuvailtavaksi. Hirvittävää.
Se on ensimmäinen nykyaikainen ilmaus-
naisvartalosta hyökkäyksen kohteena.
Ja tavallaan aidoin ilmaisu, koska se on lamauttava.
Naiset olivat 30-ja 20-lukujen suuria tähtiä.
Se muuttui 40-luvulla. 50-luvulla naiset olivat toissijaisia.
Sitä tämä elokuva tekee. Sanoo sen. Mies tappaa naisen.
Se oli ensimmäinen iso elokuva, joka käsitteli kohukauhua.
Kukaan ei halunnut tehdä sitä.
He sanoivat: "Teit juuri 'Vaarallisen romanssin', joka oli hitti.
Olen juuri tehnyt elokuvan nimeltä "Vaarallinen romanssi."
"Vaarallinen romanssi" oli kaikin puolin todella hyvä.
Se oli suurta viihdettä suurilla elokuvatähdillä-
kaunista ja värikylläistä... Miten sen voi ylittää? Vitsillä.
Tein kerran melko hauskan elokuvan nimeltä "Psyko."
Ihan vain vitsillä. Kauhistuin, kun jotkut ottivat sen tosissaan.
Sen piti tietysti saada ihmiset huutamaan ja kiljumaan-
mutta ei enempää kuin mitä vuoristoradassa.
Meillä kauhuelokuvien tekijöillä on harvemmin smokki päällä.
"Psykollakaan" ei ole smokkia. Sillä on farkut ja t-paita.
Mutta sen on tehnyt mies smokissa.
Hän halusi tehdä jotain mukavuusalueensa ulkopuolella.
Jotain odottamatonta. Siitä "Psykossa" on kyse.
Mikä ajoi sinut tekemään sen?
Se oli luultavasti murha kylpyammeessa.
Miten se ilmestyy odottamatta. Se oli kai vain se.
Hitchcock oli tietoinen kilpailijoistaan.
Clouzot oli tehnyt sen tyyppisiä elokuvia, joita hänen pitäisi tehdä.
Kun kriitikot alkoivat kutsua Clouzotia Ranskan Hitchcockiksi-
oltiin hänen reviirillään, ja hän huomasi sen.
"Psykon" kautta asioista tuli tosia.
Se oli Hitchcockin kosto Hollywoodille.
Hänen mestariteoksensa.
Elokuva on aggressiivinen teko... -Kyllä.
...faneja, kriitikoita, näyttelijöitä kohtaan. Se on kuin vastaisku.
Väkivalta "Psykon" suihkukohtauksessa oli merkittävä syistä-
jotka juontavat juurensa 20 vuoden takaiseen toiseen maailmansotaan.
Hitchcockin mielestä Iso-Britannia ja USA eivät olleet valmistautuneet-
toisen maailmansodan vaaroihin ja kauhuihin tarpeeksi hyvin.
Monissa hänen elokuvissaan on hetkiä, joissa moititaan sitä.
Voi kuulla pommien tippuvan. Älä sulje. Tämä on tärkeää.
On liian myöhäistä tehdä muuta kuin odottaa pimeässä.
Mikä meissä on vialla? Annamme natsien ajatella puolestamme!
Hyvä jumala sentään!
Yksi tällainen elokuva oli "Epäilyksen varjo"-
joka sijoittui Kalifornian Santa Rosaan.
Siinä hän moittii pikkukaupunkia naiiviudesta.
Elät haaveissa kuin unissakävelijä. Et tiedä maailmasta mitään.
Tiedätkö, että maailma on haiseva läävä, jota asuttavat siat?
Hän sanoo: "USA, olet aivan liian naiivi."
"Luuletteko olevanne turvassa kotona suihkussa, perheen läheisyydessä?"
"Ei, te ette ole. Olen pahoillani."
Elämän sattumanvaraisuus oli Hitchcockille pakkomielle.
Lintujen hyökkäykselle ei ole mitään selitystä.
Siltä elämä hänestä näytti. Yhtäkkiä voi saada syövän ja kuolla.
Tai jäädä bussin alle.
Hitchcock esiintyi televisiossa usean vuoden ajan sunnuntai-iltaisin.
Uhri kaatui ja kuului kamala ääni. Selkä katkesi välittömästi.
On vaikea kuvailla, kuinka...
Hän oli ikoni. Hän oli setämäinen, mutta pelottava hahmo-
joka esitteli seksiä ja väkivaltaa sekoitettuna mustaan huumoriin-
joka sunnuntai-ilta. Amerikkalaiset olivat tottuneet häneen.
Jos joku muu olisi tehnyt "Psykon", reaktio olisi voinut olla toinen.
"Psyko" tuli uniikilla hetkellä USA:n popkulttuuria.
Se ennustaa ne ongelmat, jotka yhdistämme 1960-lukuun:
rasistinen väkivalta, poliittiset murhat...
En väitä, että Hitchcock tiesi, mitä hän ennusti-
mutta hän tiesi, että hänen menneisyytensä piti häntä vankinaan.
Että Grace Kellyn aika oli ohi.
Ei ollut enää kauniiden Technicolor-unelmien aika.
Kun vertaa "Psykoa"-
50-luvun mahtaviin, elegantteihin, suurin, kirjaviin elokuviin-
ymmärtää, että jokin on muuttunut.
"Psyko" oli hänen vastauksensa siihen, miten elokuva muuttui-
ja yksi tapa nostaa panoksia, jottei jäisi unholaan.
1959 tulivat "Piukat paikat", "Äkkiä viime kesänä"-
ja "Erään murhan anatomia". Kaikki nämä elokuvat venyttivät rajoja.
Ilmassa oli jotain, jonka Hollywood jo tunnisti.
"Psyko" tuli atomipommin jälkeen, mutta ennen kansalaisoikeuksia.
Sen ajan kauhuelokuvat käsittelivät epäonnistuneita kokeita-
mutta se ei koskaan tuntunut todelta.
"Psyko" oli totta. Voi seistä yksin, alasti ja haavoittuvana suihkussa...
...ja joku kuolleen äitinsä vaatteissa voi puukottaa sinua.
Koti oli amerikkalaisille pakkomielle.
He vakuuttelivat itselleen yksityisissä kodeissaan-
että ainakin siellä he olivat turvassa.
Neuvostoliitto tai kuka olikaan, ei voinut tulla kylpyhuoneeseen.
Muutama päivä ennen "Psykon" kuvausten alkua marraskuussa 1959-
Clutterin perhe murhattiin. Se tehtiin "Kylmäverisesti".
Naapurissa ei asu Norman Rockwell, vaan Charles Manson-
joka inspiroi Tobe Hooperin "Moottorisahamurhaajaa".
Ensimmäinen Playboy-kerho avautui Chicagossa.
50-luvun tunnetuimmat komediatähdet-
Lucille Ball ja Ricky Ricardo eroavat.
Lääkelaitos hyväksyy e-pillerin.
Suihkukohtauksessa näkyy, miten paine kasvaa 50-luvun USA:ssa-
ennen kuin kaikki räjähtää tässä kohtauksessa.
Olin elokuvakriitikko New Yorkissa, ja lehdistö kutsuttiin näytökseen-
ensi-iltapäivänä kello kymmenen tai puoli yksitoista aamupäivällä.
Matkalla sisään kaiuttimista kuului Hitchcockin ääni, joka sanoi:
"Ketään ei päästetä sisään, kun elokuva on alkanut."
"Ole kiltti äläkä paljasta loppua."
Ennen "Psykoa" elokuva oli melko kevyttä viihdettä.
Ihmiset tulivat ja menivät elokuvasaleissa koko ajan.
Mutta Hitchcock sanoi, ettei sisään pääsisi, kun elokuva oli alkanut.
Se muutti tapaa, jolla elokuva näytettiin.
Syy tähän oli, että Janet Leigh murhattiin elokuvan alussa.
En halunnut ihmisten ihmettelevän, koska Janet Leigh ilmestyisi.
Hän halusi kasvattaa odotuksia.
Kylpyhuone...
Kylpyhuoneessa tapahtuu jotain kamalaa. Se käy ilmi trailerista.
Emme tiedä, että se on Janet Leigh, koska trailerissa se on Vera Miles.
Kun verho vedettiin pois ja puukottaminen alkoi...
Yleisöstä kuului pitkä kirkaisu.
Noin. Elokuvamusiikista ei kuulunut mitään.
Se jatkui koko suihkukohtauksen ajan.
Oli Janet Leigh'n kiljaisu, kaikkien salin naisten kiljaisut-
ja Herrmannin korkeat jouset. Sen on täytynyt olla kaoottista.
Se oli ensimmäinen kerta, kun elokuvasali oli turvaton paikka.
Kun tulin ulos Times Squarelle, tuntui kuin minut olisi raiskattu.
Kun Lumièren veljekset alkoivat näyttää elokuvia yleisölle 1895...
...he näyttivät pienen filminpätkän junasta, joka saapui asemalle.
Tarun mukaan ihmiset luulivat että juna ajaisi heidän päälleen-
ja kaikki huusivat ja ryysivät kohti uloskäyntejä.
He eivät ymmärtäneet, mitä tapahtui.
"Psyko" sai aikaan samanlaisen efektin.
Se oli ainoa elokuva, jota en ikinä saanut katsoa pienenä.
Se oli hölmöä, koska katsoin pelkkiä kauhuelokuvia viikonloppuisin-
mutta en saanut katsoa "Psykoa".
Luulin, että "Psyko" kertoi moottoripyörämurhaajista-
mutta kun sain Super 8-version, katsoin sen uudestaan ja uudestaan.
Kun yleisö näki tämän sympaattisen roolihahmon-
johon he pystyivät samaistumaan, joka tarvitsi rahaa-
ja jonka rakastaja ei halunnut naimisiin, he olivat koukussa.
Emmekö voisi mennä naimisiin, Sam?
Voimme asua Fairvalessa rautakaupan varastossa. Siitä tulee hauskaa.
Totta kai hän jää henkiin. Sehän on Janet Leigh!
Sen sijaan hän menee suihkuun, ja yhtäkkiä hänet murhataan.
Vanhan naisen toimesta? Jota ei saa nähdä? Mitä hittoa täällä tapahtuu?
Hän rikkoo elokuvantekijän ja yleisön välisen sopimuksen-
ja yleisö haluaa vain nähdä lisää.
Mies oli arvostettu ohjaaja, ja nainen oli ehta filmitähti.
Katsoja ajautuu mukaan mahdolliseen sokkiaaltoon, joka myös tapahtuu.
Se hetki merkitsi uutta amerikkalaista elokuvaa.
En tiedä, oliko kukaan tehnyt niin vielä.
Ehkä joku tuntematon elokuva Tšekkoslovakiasta. Ja joku huutaa...
"Minä olin ensin!"
Kulttuurissa on aiheita, jotka muistuttavat siitä-
kuten "Game of Thronesin" ensimmäinen kausi-
jossa suosituin roolihahmo murhataan raa'asti silmiemme edessä.
Meitä piti muistuttaa sen kuvan kulttuurisesta voimasta.
Ensimmäinen puoli elokuvasta houkutteli sisään taloon.
Taloon pääsee vain, jos uskoo hänen varastaneen 40 000 dollaria-
kääntyneen väärästä liittymästä ja ajavan autiolla pikkutiellä.
Hän käsittelee paljon sitä, miten yhteiskuntamme muuttui.
Meillä oli kiire Los Angelesista Chicagoon tai New Yorkiin-
emmekä enää käyneet pikkukaupungeissa.
Norman ei välitä. Hän petaa sänkyjä, vaikkei kukaan tule.
Minun ei tarvitsisi pedata, mutta vanhat tavat istuvat tiukassa.
Kun hän ajaa pois varastettujen rahojen kanssa, hän on lännessä.
Siinä on jotain hyvin amerikkalaista.
"Aja länteen! Löydä kohtalosi. Löydä vapautesi."
Marion yrittää tehdä niin, ja se sinetöi hänen kohtalonsa.
On mielenkiintoista verrata "Psyko"-kirjaa elokuvaan.
Kirjan suihkukohtaus on hyvin lyhyt.
Tässä on suihkukohtaus sivulta 28:
"Kohina peitti kaiken alleen. Huone alkoi täyttyä höyrystä."
"Siksi hän ei kuullut oven avautumista tai askeleita."
"Kun suihkuverho vedettiin sivuun, höyryssä ei aluksi näkynyt kasvoja."
"Sitten hän näki ne. Vain kasvot."
"Jotka tuijottivat häntä verhon läpi, kuin naamio."
"Huivi päässä, lasittuneet silmät tuijottivat epäinhimillisesti."
"Mutta se ei ollut mikään naamio. Iho oli puuteroitu valkoiseksi"-
"ja poskilla vahvat poskipunat."
"Se ei ollut naamio. Se oli mielipuoli nainen."
"Mary alkoi huutaa ja käsi, joka piti suurta veistä kohosi ylös."
"Veitsi leikkasi hänen huutonsa. Ja hänen päänsä."
"PSYKO" KÄSIKIRJOITUS: JOSEPH STEFANO
Se, että Hitchcock otti Saul Bassin työstämään suihkukohtausta-
saa minut uskomaan, että kohtauksen piti olla erityinen.
"Sisätilat. Mary suihkussa."
"Näemme kylpyhuoneenoven avautuvan hitaasti."
"Suihkun kohina peittää kaikki muut äänet."
"Sitten ovi suljetaan varovasti."
"Näemme naisen varjon suihkuverhon läpi."
"Marylla on selkä vasten verhoa. Kylpyhuone on häikäisevän valkoinen."
"Yhtäkkiä näemme käden, joka tarttuu verhoon ja vetää sen sivuun."
"Leikkaus: Mary-äärimmäinen lähikuva."
"Hän kääntyy kohti suihkuverhoa, jota vedetään sivuun."
"Hänen kasvoistaan kuvastuu puhdas kauhu."
"Hän päästää hirvittävän, pitkän voihkaisun."
"Kädessä on valtava leipäveitsi."
"Terä särkee ruudun lähes täydelliseen hopeiseen tyhjyyteen."
"Puukotusta. Veitsi iskee kuin itse huuto, itse elokuva."
"Kuulemme lyhyitä huutoyrityksiä."
"Sen jälkeen hiljaisuus."
"Kammottava kolahdus Maryn kaatuessa ammeeseen."
"Vastakkainen kuvakulma. Tyhjyys. Vesi tekee kaikesta sameaa."
"Käsi vetää verhon takaisin. Näemme vilauksen murhaajasta."
"Nainen, kasvot hulluuden vääristämät"-
"hiukset sekaisin kuin hänellä olisi peruukki."
"Sitten näemme suihkuverhon kylpyammeen päällä"-
"ja kuulemme veden virtaavan suihkusta."
"Näemme taas oven avautuvan ja hetken päästä ulko-ovi käy."
"Leikkaus: kuollut ruumis, puoliksi ammeen ulkopuolella."
"Pää vasten lattiaa, hiukset märkinä."
"Toinen silmä on auki ja toinen käsi löysänä kaakelilattialla."
"Kylpyammeen reunalla näkyy monta pientä verivanaa."
"Kamera liikkuu hitaasti ruumiista läpi kylpyhuoneen"-
"vessan ohi, makuuhuoneeseen."
Suihkukohtaus nosti elokuvien teon uudelle tasolle.
Näen jatkuvasti uusia asioita. Se on upea työ.
Elokuva liikkuu vääjäämättä sitä kohti. Katsoja ei vain tiedä sitä.
Sam... Tämä on viimeinen kerta.
Minäkin maksan. Myös ne, jotka tapaavat hotellihuoneissa.
Alueella on monta motellia. Sinun pitäisi... Varmuuden vuoksi.
Äitini... Miten sen sanoisi... Hän ei ole oma itsensä tänään.
Hitchcock oli taitava alustamaan.
Kun nainen pakkaa lähteäkseen, taustalla näkyy suihkupää.
Suihku on aivan hänen olkapäänsä päällä.
Norman alkaa änkyttää eikä voi sanoa edes "vessa" tai "kylpyhuone".
Ja...
...siinä. -Kylpyhuoneko?
Se on niin hienoa Hitchcockissa, ne roolihahmojen väläykset.
Alun epätoivoinen automatka on sairaan hyvä.
Nainen matkaa kohti puhtautta. Hän ei voi nähdä veden läpi.
Hän hukkuu omaan huoleensa ja pelkoonsa.
Tuulilasinpyyhkijöiden liike enteilee puukotusta.
Se on väkivaltainen, märkä, hutiloiva, terävä, iskevä liike.
Kohtaus kasvaa hitaasti. Emme tiedä, että pian hänen päälleen sataa verta.
Tuntuu, että Hitchcock kulki kohti suihkukohtausta koko elämänsä.
Siivoaako hän? -Hän pesee kylpyhuoneen seiniä.
Sen on täytynyt roiskua paljon.
Niinhän me ajattelemme. Hän tappoi naisen siellä ja hänen pitää siivota.
Ei voi puhua pelkästään suihkukohtauksesta.
Ilman olohuoneen kohtausta suihkukohtaus ei toimi yhtä hyvin.
Siinä saamme kauniin yhteyden brutaaliin väkivaltaan.
Onko sinulla paljon luppoaikaa? -Ei...
Pyöritän toimistoa ja pidän huolta mökeistä-
ja autan äitiäni asioissa, joissa hän antaa minun auttaa.
Etkö tapaa ystäviä? -Pojan paras ystävähän on oma äiti.
Se on hyvin latautunut johdatus suihkukohtaukseen
Eikö olisi parempi, jos hän asuisi jossain...
Tarkoitatko hoitolaa? Mielisairaalaa?
Katso, miten paikoillaan hän istuu. Ensin hän oli levoton ja liikuskeli.
Yhtäkkiä hän istuu ihan paikallaan. -Silloin hän ehkä teki päätöksen.
Nyt hän on todella varma. -Hän tuskin liikuttaa päätään.
Ainoastaan silmiä. -Vau...
Hän on niin vihainen. -Yhtäkkiä nainen on peloissaan.
Et kai sinä... aio mennä jo huoneeseesi?
"Menen kai huoneeseeni nyt. Oli mukava jutella."
"Mutta ikävä kuulla, miten yksinäinen olet."
Ensimmäinen kerta, kun olemme miehen kanssa.
Nainen menee pois kamerasta.
"Täällä on valmista. Minulla ei ole enää pääosaa."
Täällä syötiin yksityinen illallinen.
Ja... Muuten...
Tämä taulu on hyvin merkittävä.
Koska...
Menemme mökkiin numero yksi.
Taulu, jonka herra Bates siirtää voidakseen tirkistellä-
oli 1500-luvulta tai 1600-luvun alusta.
"Kylpevä Susanna" on tarina naisesta, joka kylpi puutarhassaan-
ja jota kaksi vanhempaa miestä katsoi salaa.
Aiheesta tuli suosittu ehkä vasta uskonpuhdistuksen myötä-
tai sitten se oli tekosyy maalata alastomia naisia.
Mielenkiintoista tässä on aviorikos.
Mielenkiintoista siksi, että Mary seisoo suihkussa ja peseytyy-
suoritettuaan aviorikoksen naimisissa olevan miehen kanssa.
Taidehistoriassa "Kylpevä Susanna" on käynyt läpi eri vaiheita.
Van Leyden esittää kaksi miestä etualalla-
kun pieni Susanna kylpee etäällä.
Tintoretton maalauksessa Susanna on täysin alasti.
Rubens alkaa tutkia hetken psykologista intensiteettiä.
Rembrandt käyttää valoa ja varjoa vahvistaakseen dramatiikkaa.
Tässä maalauksessa kiinnostavaa on se, että Susanna on täysin alasti-
ja nämä kaksi miestä eivät vain katso, vaan kajoavat häneen.
Se on melkein kuin raiskaus silmiemme edessä.
Hän valitsi uskomattoman maalauksen. Se ei ole mikä tahansa taulu.
Se on voyeurismia. Hän ottaa pois voyeuristisen taulun-
tullakseen itse voyeuristiksi, joka katsoo suihkuun.
Hän valitsi tämän kaikista tauluista-
koska se sisältää eniten informaatiota hänen elokuvaansa.
Pidän siitä, että reikä on yhtä suuri kuin hänen kasvonsa.
Hän on tehnyt sen monta kertaa ja tehnyt siitä mukavampaa itselleen.
Se, että hän katsoo, kuten sinäkin sitoo teidät yhteen.
Kun seinät häviävät, ja sinä katsot häntä ja katsot itse-
ja katsot hänen kanssaan, kaikesta voi tulla paljon pelottavampaa.
"Psyko" eroaa hänen muista töistään näiden katseiden ansiosta.
Linnut katsovat meitä. Jokainen kuollut lintu katsoo meitä.
Äiti katsoo meitä tyhjillä silmäkuopillaan.
Kuollut Marion toinen silmä avoinna. Katse sekä sisällyttää että syyttää.
Se on peilikuva. Katsomme kuolemaa silmiin ja kuolema katsoo meitä.
Se on kokonaisvaltaista ja pelottavaa.
He nauravat kyynelten läpi. Heidän julma katseensa tarkkailee meitä.
Minun äitini, tuolla...
Jumala tarkkailee.
Moni otto on kuvattu yläpuolelta, aivan kuten "Linnuissa".
Hitchcockin jumala on julma ja ailahteleva-
jonkinlainen haaskalintu, joka katsoo kylmästi alas ihmisiä.
Suihkukohtauksessa väkivalta ja veitsi osoittavat meihin.
Meitä rangaistaan voyeurismistamme.
Katsomisella ja nähdyksi tulemisella on seurauksensa.
Jos samaistumme James Stewartiin "Takaikkunassa"-
jossa hän lankeaa kirjaimellisesti lopussa-
ja murtaa toisen jalkansa, mikä merkitsee viikkojen kipuja-
ja sitä, ettei hän voi panna Grace Kellyä. Kaikki se on tärkeää.
Lyön vetoa, että yhdeksän kymmenestä-
jos he näkevät naisen riisuvan mennäkseen nukkumaan-
tai vain miehen patsastelemassa huoneessa tehden ei mitään...
Yhdeksän kymmenestä jatkaa katsomista.
He eivät käännä katsettaan ja sano: "Ei kuulu minulle."
Sitä he eivät tee.
Elokuvan alussa lentää läpi ikkunan, jossa kaihtimet on laskettu.
Katsominen alkaa voyeurismina.
Jos alkua miettii kärpäsen näkökulmasta, sen merkitys muuttuu.
En aio edes tappaa kärpästä. Toivon, että he katsovat.
Saavatpahan nähdä. Ja tietää.
Silloin he sanovat: "Hän ei tappaisi edes kärpästä."
Voyeurismi palkitaan suihkukohtauksessa.
Hitchcock asettaa pommin pöydän alle.
Hän teki sen luodakseen dramaattista ironiaa.
Neljä ihmistä istuu pöydän ympärillä.
He puhuvat baseballista, niitä näitä.
Viisi minuuttia tylsää keskustelua.
Yhtäkkiä räjähtää pommi.
Ihmiset räjähtävät kappaleiksi.
Mitä yleisö saa? Kymmenen sekunnin sokkivaikutus.
Ota sama kohtaus ja kerro yleisölle, että pöydän alla on pommi-
joka räjähtää viiden minuutin päästä.
Yleisön tunteet muuttuvat ihan toisenlaisiksi tämän tiedon valossa.
Yleisön täytyy tehdä töitä.
Haloo?
Alamme pohtia, mitä mies miettii, kun näemme hänen kasvojensa ilmeen.
Mielenkiintoista, miten hän esittää: "Älä anna äitini tappaa häntä."
Norman Bates esitellään pienten vilausten kautta koko elokuvan ajan-
samalla tavalla kuin murhat näytetään pienten hetkien kautta-
jotka leikataan yhteen, joten koko elokuvassa on kyse sirpaleista.
Se on pirstaloitu.
Norman menee ylös talolle. -Yleisön pitää nähdä se.
Hän reagoi äitiinsä, jonka luulemme olevan talossa-
mutta joka oikeasti on hänen päässään.
Hän menee ylös ja tulee surulliseksi huomattuaan, ettei äiti ole siellä.
Hän laahustaa keittiöön kuin apea pieni koulupoika.
"En saa syödä päivällistä sen kanssa, jonka haluan."
Hänen on täytynyt tehdä niin äitinsä eläessä.
Äiti sätti häntä ja hän meni keittiöön, kun ei saanut haluamaansa.
Hitchcockin äideistä voisi puhua pitkään.
MITÄ TIEDÄT HÄNESTÄ? MISTÄ HÄN TULI? KUKA HÄN ON?
Oletko varma, ettei hän halunnut tavata sinua saadakseen sinut ansaan?
Aja partasi ennen kuin isäsi palaa. -Ette kai aio tappaa poikaani?
Kun puhutaan USA:n pyhistä asioista, ne ovat äiti ja omenapiirakka.
"Äiti on hyvä. Rakastamme äitiä. Me olemme äiti. Me olemme hyviä."
Toisaalta USA:n kulttuuri-ilmastossa tapahtuu 50-luvulla jotain-
jossa äidistä tulee myös epäilty.
Nuorisorikollisuuden ympärillä vallitsi suuri sosiaalinen paniikki.
Yksi asia, joka johti siihen oli se-
että alettiin pelätä äitien hemmottelevan lapsensa piloille-
ja ehkä koko USA:n kuoliaaksi asti.
Kaikissa komedioissa, "Isä tietää kaiken", "Ozzie and Harriet"-
äiti ei tehnyt muuta kuin piti huolta talosta ja lapsista.
Ruoka on valmista. Vaatteet päälle. -Vaihdanko vaatteeni?
Sinun pitää olla siisti Nancyä varten.
Ohjaaja, joka esittelee amerikkalaisen perheen varjopuolia-
tekemättä kauhuelokuvaa on Douglas Sirk.
Rakastan Ronia, Kay. -Miksi haluat pilata elämämme?
Et voi ajatella noin. -Mitä sitten voisin ajatella?
Sirk käsittelee koko perherakennetta.
Vasta "Psykossa" äidistä tulee kirjaimellisesti hirviö.
Luulen, että äitini pelästytti minut, kun olin kolme kuukautta vanha.
Hän sanoi: "Böö!"
En tiedä, kuin usein "Psykossa" puhutaan äidistä.
Voimme tavata. Voimme jopa syödä päivällistä.
Minun luonani, äidin kuva takanreunuksella-
ja siskoni auttaessa minua ruuanlaitossa.
Entä sitten? Lähetätkö siskosi elokuviin ja käännät äitisi kuvan?
Patricia Hitchcock tarjoaa naiselle rauhoittavaa.
Onko sinulla särkylääkettä? -Ei, jotain parempaa.
Sain ne äitini lääkäriltä, kun menin naimisiin. Teddy raivostui.
Onko kukaan soittanut? -Äitini mietti, onko Teddy soittanut.
Murhaajan negatiivinen vaikutus näkyy jopa toimistossa.
Täällä naiset ovat pääosassa, eivät miehet.
Se, että Norman Batesin äiti on itse asiassa Norman Bates itse-
saa yleisön toteamaan tiedostamatta:
"Arvasin sen. Äiti tappaa meidät kaikki!"
Okei. Kerran vielä...
Takaisin alkuperäiseen hetkeen.
Marion aikoo laskea, kuinka paljon auto maksoi.
Hän päättää palauttaa rahat.
Tässä annamme katsojalle sysäyksen: "Lasken aina paperille."
Hurmaavaa. Sehän on vanha elokuva.
Hän heittää paperin pönttöön ja vetää vessan.
Se oli aivan uutta. 1960 ei kukaan ollut näyttänyt pönttöä elokuvassa.
Vessanpönttö on merkki, että tabuja tullaan rikkomaan enemmänkin.
Detaljit ovat tärkeitä, kun kasvatetaan jännitystä.
Sen tietää, että yksityiskohdat johtavat johonkin paljon suurempaan.
Hitchcock oli viktoriaaniselta ajalta. He ajattelivat-
että valkoiset, valoisat kylpyhuoneet olivat hygieenisiä.
Hänen kotinsa kylpyhuone oli valoisa ja siellä oli valkoiset kaakelit.
Tähän pyhään tilaan tunkeutuminen oli rajua ja kumouksellista.
Hän teki sen mykkäelokuvissaan ja "Noidutussa"...
Kaiken sen valoisan näyttäminen oli yksi hänen tavoistaan sanoa:
"Katsokaa, miten häpäisen kylpyhuoneen. Ja lähes ilman verta."
Tällä kohtaus vaikutti erääseen kohtaukseen "Keskustelussa"-
jonka editoin vuonna 1973.
On tapahtunut murha ja Gene Hackman menee kylpyhuoneeseen-
mutta kaikki on aivan siistiä, ja hän vetää suihkuverhon sivuun-
aivan kuten äiti tekee "Psykossa".
Mutta se on tyhjä. Hän tunnustelee sormillaan viemäriä-
nähdäkseen, onko siellä verijälkiä, mutta ei löydä mitään.
Hän hytkyttää pöntön kahvaa-
ja yhtäkkiä pönttö täyttyy.
Se on kuin käänteinen versio "Psykon" kohtauksesta.
Vessanpönttö ja sen huuhtelu, suihkuverho ja viemäri.
Kaikki nämä asiat leimautuivat meihin "Psykossa".
Yksi kauneimmista ja suosituimmista filmitähdistä 1960-luvulla-
riisuutuu ja astuu suihkuun. "Herranjumala, mitä nyt tapahtuu?"
Sen on täytynyt olla erittäin rohkeaa vuonna 1960.
Hitchcock tiesi, että miehet olivat kiinnostuneita Janet Leigh'stä.
Ajatus hänestä seisomassa suihkussa-
erittäin vihjailevassa asennossa, oli iso asia.
Hänen vartalonsa suihkuverhon takana on nerokas veto.
Verho on vain puoliksi peittävä.
Näky riittää aiheuttamaan kutinaa, mutta ei enempää.
Teoria on, että seksikkyys pitää havaita naisesta-
ja että sitä ei saa liimata joka puolelle, kuten etikettejä.
Silloin ei ole mitään havaittavaa.
Tunnemmeko ketään, joka laittaa suihkun päälle näin? Minä en.
En laita suihkua päälle noin.
Laitan sen päälle ja astun sinne, kun se on turvallista.
Hänen ilmeensä on lähes seksuaalinen.
Hänen päälleen sataa ja hän puhdistuu-
on lämmin, hän on onnellinen ja hän on tehnyt päätöksen.
Luonnolliset äänet tekevät meistä Janet Leigh'n, muttei yhtä kaunista.
Hitchcock tietää, koska musiikin puute voi olla hyvin tehokasta.
TAKAIKKUNA (1954)
LINNUT (1963)
En usko, että saamme koskaan nähdä Marionilta aitoa hymyä.
Hän saa tuskin koskaan tuntea tyytyväisyyttä elämästään.
Tässä hän on ensimmäistä kertaa onnellinen.
Menemme kohtaukseen, joka on hyvin vapauttava roolihahmolle-
mutta samalla näemme myös Hitchcockin vapautumisen-
ja miten hänen tukahdutetut himonsa saavat liikkua vapaasti.
Hitchcock näki maailman kuin huonosti toimiva moraalinen kone.
Hänellä oli lähes raamatullinen tunne kadotuksesta ja rangaistuksesta-
joka aiheutuu niille, jotka suhtautuvat syntiin huolettomasti.
Jopa hänelle vähiten ominaisin elokuva "Herra ja rouva Smith"-
rankaisee banaaliudesta.
Nainen päättää palauttaa rahat ja ottaa rangaistuksen.
Asetin itseni ansaan-
ja haluan yrittää päästä pois ennen kuin minullekin on liian myöhäistä.
Tämä on tärkeää kerronnan kannalta.
Se ei tapahdu keikan tai ryöstön aikana-
tai kun hän karkaa rahojen kanssa.
Se todistaa, ettei sillä ole merkitystä. Universumi ei välitä.
Se on selkeä merkki hänen katolisesta uskostaan.
Tuomiosta ja synnistä, jota ei voi pestä pois vedellä.
Häntä ei voi puhdistaa, vaan hänen pitää maksaa verellä ja väkivallalla.
Häntä rangaistaan, koska hän on kiihottanut Norman Batesia.
Se on sama juttu kuin elokuvassa "Muukalaisia junassa"-
jossa Robert Walker kuristaa poloisen tytön.
Miksi hän tekee sen? Siksi, koska nainen on kevytkenkäinen-
ja Farley Grangerin tiellä. Se on enne "Psykosta".
Kuvakulma saa aikaan sen, että yleisö on suihkussa hänen kanssaan.
Olemme yhtä haavoittuvaisia kuin hän.
Vesi luo äänikulissin, jotta hän ei kuule miehen tulevan.
En kuullut sinua sateessa.
Siksi kohtaus signaloi vaaraa.
Symmetria muuttuu koko suihkukohtauksen ajan.
Alussa on järjestys, joka sitten toistuu oudosti-
silmässä, viemärissä ja Norman Batesin tirkistelyaukossa.
Hetken kuluttua palaset alkavat loksahtaa paikoilleen.
Miten kuvataan suihkunpäätä ilman, että kamera kastuu?
Siirrä kameraa taakse ja tuki muutama reikä. Helppoa ja tyylikästä.
Tässä tahdissa ei ole mitään epätavallista.
Melko rauhallinen 4,5 sekuntia per leikkaus.
Tyyntä ennen myrskyä.
Tässä on outo leikkaus. Kutsun sitä "märät hiukset"-leikkaukseksi.
Hän peseytyy pää taaksepäin kallistettuna-
ja yhtäkkiä leikataan lähes samaan kuvakulmaan-
mutta nyt hiukset ovat märät.
Kohtauksia ei siis ole tallennettu kronologisessa järjestyksessä.
Tuollaista leikkausta ei olisi kuvakäsikirjoituksessa.
Hänet luulee näkevänsä reaaliajassa-
mutta leikkaus hyppää ajassa eteenpäin. Rohkea ja itsevarma veto.
Nyt näemme taas suuttimen, mutta sivusta päin.
Ei subjektiivinen näkökulma.
Kun näimme hänet, hän seisoi ja katsoi oikealle, pois suihkusta-
ja seuraavassa kuvassa näemme hänet toisesta suunnasta.
Nyt hänen takanaan on suihkuverho, ei seinä.
Sen jälkeen tulee taas kömpelö leikkaus.
Objektiivisesti siihen ei ole mitään syytä-
mutta suuri tyhjä tila hänen takanaan herättää huolen.
Mikä tulee täyttämään tyhjän tilan?
Yleisön katseet vedetään negatiiviseen tilaan.
"Miksi katson tänne?" Ovi avautuu ja näkyy varjo.
Kauhu on huipussaan. Katsoja miettii: "Herranjumala..."
Se on jännityksen ja yllätyksen välinen ero.
Uhkaava, varjoinen hahmo on Hitchcockin oma pelko.
Kuka on uhkaava hahmo Alfred Hitchcockin omassa elämässä?
Kun hän pääsee "Psykoon", se henkilö pääsee vapaaksi.
Tämä on Margo Epper, stuntnainen, joka kävelee kohti.
Miten ei paljasteta, kuka se on?
Olen saanut kuulla siitä kohtauksesta 20 vuotta-
mutta tuo en ollut minä. Olin silloin New Yorkin Broadwayllä.
Joka otossa oli stuntnaisen kasvot.
Maskeeraaja ehdotti, että kasvot mustattaisiin, joten niin tehtiin-
kunnes saavutettiin oikea tummuus.
Kysyin Janet Leigh'ltä, mitä hän näki-
ja hän näki selvästi Normanin tulevan häntä kohti.
Niin hän näytteli sen:
"Tämä henkilö, jolle olin mukava, tulee tappamaan minut."
Olet todella kiltti.
Minulla ei ole nälkä. Ole hyvä.
Se tekee hetkestä entistä pelottavamman.
Taustan tapetti... "Hohto" ja muut kauhuelokuvat-
halusivat saman tapetin.
Kukkakuvion ja veitsen ja peruukin välinen kontrasti on pelottava.
Hänellä oli outo, sienimäinen päänmuoto.
Olen aina toivonut, että se olisi näyttänyt vähän pelottavammalta.
Aluksi isoisäni ei ollut ollenkaan tyytyväinen "Psykoon".
Hän halusi leikata sen tunnin mittaiseksi TV-ohjelmaksi.
Herrmann ylipuhui hänet saadakseen luoda tunnetuinta elokuvamusiikkia.
Siitä on tullut osa popkulttuuria. Se ylittää rajat.
Minun 7-vuotias tyttäreni tunnistaa sen. Hän ei tiedä, mistä se on-
mutta hän on vitsaillut juuri noin.
Aivan uskomatonta... -Kuin syntyisimme sen tiedon kanssa.
Halusin tatuoinnin. Halusin sen olevan Bernard Herrmannin musiikkia-
elokuvahistorian mahtavinta musiikkia.
Se ei liity harmoniaan. Se on puhdasta kauhua.
Tapa, jolla kauhuelokuvat käyttivät musiikkia muuttui "Psykon" jälkeen.
Jos haluaa pelotella, pitää käyttää jousia.
Jos tahtia hidastetaan, siitä tulee...
Ihailen Herrmannissa sitä, miten hän ymmärsi-
että kaikkine rajoituksineenkin voi sanoa jotain hyvin voimakasta.
Elokuvassa "Uhkavaatimus maalle" soi thereminejä ja pari torvea.
UHKAVAATIMUS MAALLE (1951)
LIVING DOLL (1963)
Herrmann kirjoitti sarjan "Hämärän rajamailla" parasta musiikkia.
Siinä on bassoklarinetti tai ehkä kontrafagotti-
kellopeli ja harppu.
Hän tykkäsi kokeilla. Hän opetti, että kaikki on mahdollista.
Se, mikä on niin nerokasta suihkukohtauksessa on se-
kuinka Herrmann päätti, koska musiikkia alkaa ja loppuu.
Nainen huuhtoo vessan ja asettuu suihkuun ilman mitään musiikkia.
Säveltäjä ei valmistele meitä tulevaan hyökkäykseen.
Kun Janet Leigh asettuu suihkuun ja vetää verhon-
voi kuulla verhon pidikkeiden kilinän.
Roisto saapuu paikalle, yhä ilman musiikkia.
Verho vedetään auki ja silloin se alkaa:
Se on Janet Leigh'n kohoava pulssi.
Siitä hetkestä, kun katsoja näkee, miten hänet lahdataan raa'asti-
ja näemme tämän, ja musiikki soi.
Hän kaatuu lattialle, syke hidastuu, hän on kuolemassa-
ja sitten, viimeinen hengenveto, ja musiikki jättää hänet-
ja kuulemme, miten verho tippuu ja pää osuu maahan.
Nerokasta. Se on Herrmann. Ei Hitch, vaan Bernie.
Käytimme Bernard Herrmannin alkuperäismusiikkia-
kun leikkasimme kohtausta. Sitten Danny nauhoitti sen uudestaan.
Täydellistä musiikkia.
Saatuani työn se todella oli pyhä kirjoitus minulle.
Kerran yhdessä tapaamisessa tuottajat sanoivat:
"Koska elokuva on väreissä, pitäisi käyttää puhaltimia ja orkesteria."
Sanoin: "Ei, ei, ei... Älkää pakottako minua siihen."
Näin edessäni erittäin vihaisen Bernard Herrmannin-
hänen haamunsa, joka herätti minut: "Paskiainen. Mitä sinä olet tehnyt?"
Veitsi on kohotettu ja murhakohtaus alkaa.
Leikkausten tahti tulee lyhenemään huomattavasti.
Siinä se on. Niin kaunista. Puhdistavaa. Uskomattoman raakaa.
Intiimiä. Ja niin monella tavalla väärin.
Näyttää kammottavalta...
Jestas... Herranen aika...
Hän tarttuu sinua kurkusta ja sanoo: "Et voi olla katsomatta!"
Se oli täydellinen ansa. Siitä ei päässyt mihinkään.
Se vahingoitti, mutta samalla tiesi olevansa mestarin käsissä.
Voi vain antaa periksi.
Se on leikattu kuin toimintakohtaus. Tomasini oli mestari.
Suihkukohtauksessa hän muutti elokuvan kieltä.
Leikkaajasta tuli yhtäkkiä paljon tärkeämpi.
Jokaista leikkausta piti miettiä, koska siihen meni neljä minuuttia.
Nyt siihen menee ehkä kaksitoista sekunti.
Näiden elokuvien taustalla oleva suunnittelu on mykistävää.
Elokuva oli 14 vuotta vanha ennen kuin joku keksi leikata.
Todella väkivaltaista. Näkyy kuva-
todella yksityiskohtainen liikkuva kuva-
joka yhtäkkiä korvataan aivan toisella kuvalla.
Sillä pitäisi olla järisyttävä vaikutus yleisöön.
Hitchcock ja Tomasini tiesivät, minne yleisö katsoi.
He hämmensivät katsojaa, jotta tämä tuntisi Marionin kauhun.
Jokaisessa leikkauksessa käy niin, että jyvälle päästyään-
kuva vaihtuu.
Kuin kaleidoskooppi, joka iskeytyy verkkokalvoillesi-
mutta kaaos on hyvin suunniteltu. Kaaos ja järjestys kohtaavat.
Se on oikea taikatemppu. -Kyllä.
Ihmiset olivat täysin sokissa, kun he lähtivät elokuvateatterista.
Kukaan ei ollut nähnyt mitään vastaavaa.
Mutta he eivät olleet nähneet sitä, minkä he olivat luulleet nähneensä.
Ääniefektit...
Ne korostavat väkivaltaisuutta. Erityisesti veitseniskun ääni.
Miten luodaan ääni, kun veitsi uppoaa kehoon?
Äänimies keksi, että voisimme nauhoittaa veitsen iskuja meloniin.
Koska kyse oli Hitchcockista, piti hankkia erilaisia meloneja.
Oli kaikenlaisia erilaisia meloneja eri koossa.
Niitä oli yli 20 kappaletta, ja muutama varalla.
Rekvisitööri puukottaa melonia toisensa perään...
Lopulta Hitchcock löysi sen, joka kuulosti oikealta.
Kun he olivat demonstroineet eri meloneilla, hän sanoi:
"Hunajameloni". Se riitti.
Tästä melonista tuli hyvä ääni-
koska sisus on pieni, ja sitä ympäröi paksu kerros.
Se on hyvin tiivis. Ei huokoinen.
Monet muut kuulostivat huokoisilta. Hitchcock kuuli sen varmasti.
Minusta se kuulostaa siltä kuin puukottaisi jotain kuivaa.
Tärkkelys ja paksuus tuo siihen enemmän elimellistä...
"Elimellistä?"
Hitchcock käski hakea paikalle myös suuren paistin.
Minä en syö lihaa, joten tämä saa minut lähes aina voimaan pahoin-
mutta Hitchcockin mielestä se oli hyvä idea.
Joten he puukottivat jättimäistä lihanpalaa.
Sen ääni sekoitettiin melonin ääneen.
Sitten äänimies vei paistin kotiin päivälliseksi.
Puukotus ei ole mikään Hollywood-ääniefekti.
Se on luonnollinen ääni, joka tekee siitä vielä pelottavamman.
Voidaan esimerkiksi ottaa nuoli tai kirves-
ja lisätään siihen liikettä savessa tai nahan repimistä-
ja luodaan kauhistuttava ääni puukoniskulle.
Marion kääntyy ympäri ja näemme kolme leikkausta, lähikuvia hänestä-
kunnes näemme enää hänen avonaisen suunsa.
Niiden leikkausten takia olen ylpeä ammatistani.
Nämä kuvat ovat Saul Bassin käsikirjoituksessa-
mutta niiden yhdistäminen tuntuu onnelliselta sattumalta.
Hitchcock tekee tässä saman kuin "Linnuissa".
Se on sokeeraava leikkaustapa.
Pam...pam...pam. Psykologinen leikkaus.
Usein luullaan, että Hitchcock keksi sen, mutta se on "Frankensteinissa"-
jonka James Whale ohjasi 1931. Sillä oli sama vaikutus.
Se oli groteskia, ennennäkemätöntä, sokeeraavaa.
"Amerikkaleikkaukseksi" kutsutaan sitä, kun leikataan lähikuvaan.
Jos käytän sitä työskennellessäni Sam Raimin kanssa, joudun selittämään:
"Se on Amerikkaleikkaus". "Ennemminkin Kanadaleikkaus."
Jotain tapahtuu, kun hypätään lähikuvaan.
Nyt tulee matala kulma, joka ei ole subjektiivinen kulma.
Se ei ole se, mitä Marion näkee, mutta se painottaa uhkaa.
Monesti näyttää siltä, että nainen pistää vastaan. Katsoja on mukana.
Vaihdamme kulmaa täysin tässä, mikä on jälleen hämäävää.
Väkivalta-ja rakkauskohtauksissa on hyvä vaihtaa täysin kulmaa.
Siitä saa subjektiivisen pyörryttävän ja houreisen tunteen.
Normanin käsi veitsineen tulee sivulta ja rikkoo linjan.
Se on niin hyvä. Se pilaa puhtauden.
Vesi ja veitsi liikkuvat vastakkaisiin suuntiin.
Kuin saksalainen ekspressionismi, jota Hitchcock näki 20-luvulla.
Koko otto on suttuinen, mutta he käyttivät sitä silti.
Nykyään ohjaaja olisi sanonut-
ettei se saa olla noin suttuinen. Onneksi he eivät tehneet niin.
Veitsi on jo poissa ennen kuin me yleisössä ymmärrämme, mitä näemme.
Saamme nähdä Marionin ja ihmettelemme, mistä veitsi tuli.
Yleisön pitää täyttää tyhjä tila.
Hänen liikkeensä oikealta vasemmalle aiheuttaa sen-
että hänen kasvonsa ovat juuri veitsen kohdalla. Se ei osu-
mutta luulen näkeväni, että hän puukottaa. Uskomatonta.
Hitchcock kääntyy 360 astetta.
Hän tekee kaiken, mitä ei pitäisi, kun kerrotaan tarinaa-
ja luodaan tunne totaalisesta hämmennyksestä.
Aina, kun näemme Normanin, meidät palautetaan maan tasalle.
Takaisin Normaniin, vähän lähemmäs. Marioniin, yhä lähemmäs.
Norman, lähemmäs. Ja sitten, veden läpi, yhä uudestaan kohtaan-
joka vakuuttaa minut siitä, että Marionia on puukotettu.
Veitsikö ei ikinä osu ihoon? Entä tämä? Tuo tuossa lävistää!
Hitchcock vältti näyttämästä napaani elokuvateatterissa.
Rantaelokuvassa Annette Funicellon kanssa bikinihousut peittivät navat.
Hän selitti erikoistehosteosaston valmistaneen kumitorson:
"Kun sitä puukotti, se vuosi verta. Aivan mahtavaa."
"En käyttänyt sitä koskaan." -"Et koskaan?"
"Ei. Veitsi ei koskaan osu vartaloon."
Se juontuu Eisensteinista ja montaasien leikkaamisesta.
Hän ei halunnut muoviveistä tai sellaista.
Veitsi oli värjätty veriseksi. Hän painoi sen vatsaani vasten-
ja veti sen pois.
Elokuvassa se esitetään takaperin, jotta nähdään veitsen menevän sisään.
Hitchcockin koko ura kului aistien huijaamiseen.
"Vaarallisen romanssin" viimeinen kohtaus on tunneliin ajava juna-
selkeä seksuaalinen metafora. Se toistuu "Psykossa" yhdynnän jälkeen.
Se on mielenkiintoista.
Elokuvien tuotantosäännöstöllä (PCA) oli silloin vielä suuri merkitys.
Elokuva piti vielä hyväksyttää säädyllisyyslautakunnalla.
Jos jollain organisaatiolla olisi ollut jotain "Psykoa" vastaan-
siitä ei olisi tullut niin suuri ilmiö.
Hitchcock sanoi voivansa kuvata alun uudestaan-
ja että he saivat tulla kuvauksiin. He eivät ikinä tulleet.
Hän sanoi tiimille lähettävänsä saman kohtauksen takaisin-
ilman mitään muutoksia, ja niin hän teki.
Hän käytännössä kutsui heitä kiimaisiksi sievistelijöiksi.
Koska he näkivät jotain, mitä ei ollut.
Kaikki meni niin kuin hän halusi. Hän pääsi pälkähästä.
Verrataanpa Hitchcockin häiritsevää ja sokeeraavaa elokuvaa-
jossa on seksiä ja väkivaltaa ja häiriintyneet pääosa-
toiseen saman vuoden elokuvaan, Michael Powellin "Peeping Tomiin".
Monen mielestä se pilasi Michael Powellin uran.
Ihailemani Val Lewton oli taituri siinä, ettei hän näyttänyt mitään.
"Kissaihmisissä" ei ole yhtään kissaa.
Eikä kissaihmisiä. On vain muutamia varjoja.
Kaikissa hänen elokuvissaan nimi lupasi jotain, mitä ei saanut nähdä.
"Leopardimiehessä" ei ole leopardeja.
Ja Lewtonin uran kamalin murha tapahtuu suljettujen ovien takana.
Näkyy, miten äiti kuulee tyttärensä tapettavan.
Sen jälkeen näkyy vain oven alta valuva veri. Enempää ei ikinä näy.
Se on avain suihkukohtaukseen. -Juuri niin.
Haluan vielä mainita yhden elokuvan, jossa on aivan upea kohtaus-
jota kutsuisin kauhuksi, ja se on "Irréversible-syntiset".
Raiskauskohtaus kestää siinä ehkä 15 minuuttia-
eikä mitään oikeastaan näytetä, ei alastomuutta, ei mitään.
Se on vain pitkä kohtaus.
Se kohtaus on "Psykon" suihkukohtauksen vastakohta.
Suihkukohtaus on hyvin lähellä ja hyvin kiivas-
ja raiskauskohtaus on hyvin etäinen ja rauhallinen.
Äiti on suttuinen. Fokus on vedessä, ei äidissä.
Voisi väittää, että se on Marionin subjektiivinen näkökulma-
eikä hän näe selkeästi, kuka tekijä on.
Tässä on nopea tahti. Yksi leikkaus joka kolmas neljäsosa sekunti-
ja kahdeksantoista kuvaruutua. Vuoden 1960 yleisö saisi...
He saivat nähdä jotain tavalla, johon he eivät olleet tottuneet.
Minua ihmetyttää, että he saivat näyttää niin paljon rintoja.
Se piti tehdä impressionistisesti.
Se tehtiin pienillä filminpätkillä.
Pää, jalka, käsi... Osia ylävartalosta...
Verta näkyy ensimmäisen kerran, kun kuvataan jalkoja.
Veri roiskuu alas veteen. Se ei valu.
Roiskeet iskeytyvät veteen kuin tumma sade.
Se sulautuu veteen ja leviää aavemaisella tavalla.
Äitini sanoo aina, että "Psykon" veri on oikeasti suklaakastiketta.
Voiko joku väittää muuta?
Heillä oli purkki kastiketta, jota he käyttivät verenä-
ja jota he tiputtelivat ympärilleni ja päälleni.
Tein elokuvan mustavalkoisena, koska tiesin-
että väreissä veri olisi ollut luotaantyöntävää.
Vaikka veitsi vain lentää ohi, aivoni sanovat, että häntä puukotetaan.
Sitten tulee Tomasinin ovela leikkaus.
Se alkaa naisen kädestä, joka liikkuu vasten seinää.
Se on hämmentävää, koska ainoa mikä näkyy on seinän kaakelit.
Käsi lähestyy, ja yhtäkkiä leikataan toiseen kuvaan.
Jos sen katsoo täydellä nopeudella, se näyttää kuin... Pam!
Vaikuttaa siltä, että hänet heitetään vasten seinää.
Miehen nopeat liikkeet matkalla ulos ovat myös upeat.
Hän ei tarkista, elääkö nainen. -Hän on käytännössä jo ulkona.
Se johtuu osittain siitä, että he yrittivät salata tekijän-
kuten siinä kohtaa, kun pää näyttää sieneltä.
Käsi näyttää ihan meritähdeltä seinää vasten.
Se on käsi, vähiten tärkein osa hänen vartalossaan juuri nyt-
ja voi nähdä, miten elämä lipuu hänestä käden kautta.
Kohtaus keskittyy hänen käsiinsä. Käsi... Käsi...
Voi nähdä, miten se yrittää pitää jostain kiinni.
Nainen kääntyy. Missä käsi on? Siinäpä vasta kysymys.
"Jurassic Parkin" ensimmäinen kohtaus on samanlainen.
Ei haittaa, ettemme näe kasvoja-
vaan merkityksellistä on, että hän tarttuu käteensä.
Käsi ojentautuu kohti ei mitään...
Se on yksi tapa saada yleisö-
kokemaan hänen kuolemansa eikä vain katsomaan sitä.
Nyt hän taistelee elämästään ja yrittää pysyä pystyssä.
Tapa, jolla hänen hiuksensa jättävät jäljen hänen taakseen...
Uskomattoman vangitseva kuva. Sen lisäksi se on myös seinä.
Nyt hän makaa vasten tyhjyyttä. Kukaan ei ollut tehnyt tätä ennen.
Elokuvissa kuolema oli nopea.
Vaikka näyttelijät tekivät kaikkensa, tässä näkyy selvästi ohjaus.
"Revityssä esiripussa" murha pitkittyy. Se on hyvin graafinen.
Jopa "Frenzy" on graafinen, jos sitä vertaa "Psykoon".
Mutta "Psyko" vaikuttaa siltä, kuten "Moottorisahamurhaajakin".
Rakastan sitä, ette se etenee niin hitaasti.
Vasemmalla on paljon tyhjää tilaa. Se on täysin tiedostettua.
Se peilaa elokuvan alkua, jossa Marion on kuvassa oikealla.
Nämä kuvat luovat suihkukohtauksen.
Suosikkini on, kun käsi tarttuu verhoon.
Kaikkien staccatorytmien jälkeen kuva muuttuu hyvin soljuvaksi-
ja on lähes runollinen ja murheellinen.
Nainen on kuolemassa. Siinä on tietty pehmeys, joka on hyvin koskettavaa.
Uskomaton leikkaus. Parhaita, mitä olen nähnyt.
Rintani ääriviivat erottuvat juuri ja juuri. Tuo tuossa on minun käteni.
Rystysissäni näkyy ero.
Vasen nimetön on vaurioitunut. Kynsi on tummempi kuin muissa sormissa.
Kun olin kolme, autoin veljeäni leikkaamaan ruohoa ja osuin siihen.
KYMMENEN KÄSKYÄ (1923)
Cecil B. DeMille teki sen ensin "Kymmenessä käskyssä"-
jossa Sally Long vetää verhon alas.
Hän näyttää hyvin haavoittuvalta tässä yläpuolelta kuvatussa otossa.
Oli rohkeaa näyttää niin paljon alastomuutta.
Suihkukohtauksesta on otto, jota ei koskaan käytetty-
ja se on todella sydäntä särkevä.
Ann Heche oli valmis kaikkeen. Kohtaus, jossa hän kaatuu reunalle-
sitä Hitchcock ei voinut käyttää, mutta se oli kuvakäsikirjoituksessa.
Sen käyttöä vastustettiin, eikä sitä ehkä edes tarvittu.
Sitten palaamme suihkupäähän-
ja tarkkailevaan silmään, joka on nähnyt kamaluuksia.
Kohtauksen alussa nainen oli onnellinen ja aikoi aloittaa alusta-
ja nyt sama vesi pesee pois koko hänen olemassaolonsa.
Vesi ja veri jatkavat valumista, mutta sydän on pysähtymäisillään.
Todella surullinen kuva, miten hänen elämänsä valuu pois. Mikä metafora.
Sitten tulee silmä, vai mitä?
Äh, älä viitsi... Tämä on niin hyvä.
Kuinkahan pitkä otto on ollut? -Silmän on pitänyt olla liikkumatta.
Täysin käsittämätöntä.
Universumin merkityksettömät spiraalit-
jossa kaikki valuu viemäriin ja kohti merkityksetöntä kuolemaa.
Näemme, mitä Hitchcock pelkää. Ei vain sitä, mikä riivaa häntä.
Se näkyy "Barton Finkissä" ja monissa muissa elokuvissa.
Miksi hän menee kohti viemäriä? Meneekö hän sisään?
Siinä kohtaa kaikki "Psykossa" muuttuu.
Tämän elokuvan loi "auteur", elokuvantekijä-
ja se on hyvin henkilökohtainen leima.
Se on särö, mutta elokuva ei koskaan enää ole yhtä runollinen.
Alkaa ymmärtää, että tämä oli Hitchcockille kaikista tärkeintä.
Tomasini on kääntänyt stillikuvaa-
joka jossain tässä kohtaa palaa takaisin tavalliseen elokuvaan.
Uskomatonta, kuinka puhdas se on.
Tällainen voi usein olla melko kornia, mutta tässä se on kaunis.
Vaihdos on täysin saumaton. Upea vaihdos.
Se on vähän sama kuin "Vertigon" alussa.
Se on monen elokuvan teema, mutta sillä on oikea sisältö.
Kamerat olivat valtavia, ja niitä oli vaikea siirtää.
Hitchcockista on kuvia, joissa hän istuu Mitchellin takana-
ja siitä saa kuvan, millaista oli istua sellaisen jättikameran takana.
Nykyään se ei ole yhtään hankalaa. Voi tehdä kuten Gus van Sant.
Hänen versiossaan "Psykosta" kaikki oli kuvattu reaaliajassa.
Siirtyminen kauemmas silmästä on tehty robottikameralla.
Seurasin alkuperäiselokuvaa tarkasti, kohta kohdalta.
Olisin voinut leikata sen, kuten alkuperäisen-
mutta se näytti oudolta eikä se toiminut.
Sanoin Gusille, että minulla oli tiettyjä epäilyksiä kohtauksesta.
Se ei tuntunut suihkukohtaukselta, joten teimme siitä Gusin tyylisen.
Jonkin niin ikonisen asian jäljentäminen...
Se ei ikinä onnistuisi, eikä onnistunutkaan.
Rakastan sitä, miten nuo vesipisarat näyttävät ihan kyyneleiltä.
Aivan lopussa voi nähdä pienen värähdyksen silmässä-
ja miten silmä liikkuu, vain hieman.
Hitchcock viivyttelee lähes fetissinomaisesti tässä kuvassa.
Näin käy, kun olet kuollut. Kukaan ei sulje vettä.
Hitch napsautti sormiaan, kun kamera oli ohittanut Janetin-
ja siirtyi muualle. Se vaati monta ottoa.
Tunsin, kuinka yläosa alkoi valua.
Saatoin tuntea, kuinka se...
Mutta ajattelin: "En halua tehdä tätä hiton urakkaa uudestaan."
"En todellakaan." Telineillä seisoi miehiä-
mutta ajattelin vain: "En välitä. Katsokoon."
Miksi tässä leikataan suihkuun? Se ei ollut taiteellinen päätös.
Se oli ratkaisu johonkin ongelmaan.
Koenäytösten jälkeen isoisäni näytti elokuvan isoäidilleni.
Hän katsoi isoisää ja sanoi: "Hitch, et voi julkaista tätä elokuvaa."
"Miksen voi?" -"Janet Leigh hengitti."
Sitä ei voitu kuvata uudestaan. Janet oli lähtenyt ja rahat loppu-
joten he leikkasivat takaisin suihkupäähän, josta suihkusi vettä.
Sitten tulee kyyninen kamera-ajo.
Hän teki oikean päätöksen, mutta se johti tähän.
Se on kuva siitä, että universumi ei välitä.
Luet lehtiotsikon-"Okei". Mutta mikään ei ole okei.
Mies palaa aina motiivinsa eli 40 000 dollarin luo.
Hän heittää lehden suohon, ja se uppoaa auton mukana.
Yleisö sanoo: "Mutta siinä oli rahaa."
Luultiin, että se oli tärkeää, mutta sitä se ei ollut.
Tämä on aina häirinnyt minua.
Elokuvahistorian paras kohtaus loppuu jälkeenpäin lisättyyn dialogiin.
Äiti! Herranjumala! Äiti! Verta! Verta!
Tässä tulee Norman. Hän ei ymmärrä, mitä on tapahtunut.
Taas murha. Miten tässä näin kävi?
Tämä jälkipuinti on ratkaiseva osa elokuvaa-
kun seuraukset iskeytyvät tajuntaan.
Siinä ei ole kyse kylpyammeen pesemisestä-
vaan uskomattoman työläästä prosessista-
josta tämän vahingoittuneen sielun pitää selviytyä.
Meidän pitää katsoa tämä, kuten katsoimme Marion Cranesin murhan.
Saamme myös nähdä, miten hirvittävä Normanin maailma on.
Siivouskohtaus edustaa Hitchcockin järjestyksen tajua:
"Se nainen ei kiihottanut minua seksuaalisesti"-
"ja aion olla kuin tätä surullista episodia ei olisi edes tapahtunut."
Siivoaminen viittaa aina seksuaalisiin syyllisyydentunteisiin.
Pojasta välittää, vaikka se kuulostaa hullulta.
Haluaa tietää, selviääkö hän tästä vai tuhoaako se hänet.
Se, että välitämme hänestä on yksi tämän elokuvan ihmeistä.
"Psyko" vaikuttaa luonnollisesti erittäin moniin elokuviin.
"Psyko" on slasher-elokuvien äiti.
Suihkukohtaus on ensimmäinen seksualisoitu veitsihyökkäys.
Italiassa Mario Bava inspiroitui "Psykon" kohtauksesta.
Italiassa ei ollut samoja sensuurilakeja kuin USA:ssa.
Bava ottaa Hitchcockin tyylin ja luo italialaisen giallo-genren.
Dario Argenton "Kuoleman lintu"-
oli hänen tapansa kohottaa murha taiteeksi.
Hän seksualisoi murhan ja teki siitä fetissin-
ja haluaa näyttää heille jotain kaunista, puhdasta ja orgastista.
Sitten amerikkalainen elokuva alkaa imitoida italialaista-
ja syntyy 80-luvun slasher-elokuvat, kuten "Halloween".
"Psyko" aloitti myös trendin, jossa uhri riisuutuu ennen murhaa-
ja joka vainosi slasher-elokuvia koko 70-luvun.
Martin Scorsese puhuu, miten he tekivät nyrkkeilykohtauksen-
elokuvassa "Kuin raivo härkä" Sugar Ray Robinsonin kanssa.
Katsoin, miten he olivat leikanneet suihkukohtauksen "Psykossa".
Kuvakäsikirjoitus ja kaikki tallennettiin siinä järjestyksessä.
Elokuva ei vaikuta popkulttuuriin enää samalla tavalla.
Kun väkivaltakohtaus on vihjaileva, niin uusi, niin erilainen-
siitä tulee osa kulttuuria. Niin kävi suihkukohtaukselle.
TAPPAVA TUNNUSTUS (1980)
KORKEUSKAMMO (1977)
NÄIN MITÄ TEIT (1965)
Olen mukana TV-sarjassa nimeltä "Scream Queens".
Minua on pyydetty ottamaan kuvia suihkussa.
Minua on pyydetty "luomaan uudelleen" kohtaus, mutta vastaan aina ei.
Se on äitini perintö. Minulla ei ole oikeutta astua hänen reviirilleen.
Mutta äitini on ollut poissa yli kymmenen vuotta-
ja se on upea TV-sarja-
ja se oli todella kunnioittava ja hauska kunnianosoitus.
Punainen paholainen tulee, vetää verhon sivuun... mutta en ole siellä.
Silloin astun esiin kylpyhuoneen oven takaa ja hyökkään hänen kimppuunsa.
Ennen kuin teen sen sanon: "Olen nähnyt sen leffan 50 kertaa."
Palasin Chicagoon ja olin syyskuun 1960 kansikuvatyttö.
Työskentelin Playboy-kerholla saman vuoden lokakuuhun-
yhtenä ensimmäistä Playboy-pupuista.
En koskaan maininnut "Psykoa".
En pitänyt siitä otosta-
jossa Tony Perkins ottaa minut ammeesta ja käärii minut verhoon.
Hänen piti kantaa minut autoon.
Hän saa minua nostettua hieman, mutta menettää otteensa-
koska ei seissyt tarpeeksi tukevasti nostaakseen minut.
Hän nostaa minut polvilleen ja sitten...
Se olen minä. Hän kantaa minut autoon ja se oli tarinani loppu.
ÄIDILLE
Suomennos: Maija Eerikäinen BTI Studios